Eseja par radio amatierismu
(YL2CR, 12.Mar.2012)

Laiks nežēlīgi rit uz priekšu, paaudzes un tehnoloģijas mainās tik strauji, ka jaunā paaudze nestādās priekšā, kādi bija radiotehnikas un līdz ar to radio amatierisma pirmsākumi. Radio amatierisma (turpmāk – amatierisma) sākums ir pagājušā gadsimta 20. gadi, kad parādījās apraide. Vēlēšanās dzirdēt radiobalsi un tās nesto informāciju bija liela, bet iespējas mazas. Pirmās uztveršanas ierīces bija kristāldetektori. Šobrīd tie šķiet. tik vienkārši, ka to izgatavošanai pietiek pāris stundu laika, jo detaļas praktiski mētājas visapkārt. Ne tā tas bija 20.gados. Nebija vienkārši sadabūt vadus spolei. Maiņkondensators vispār nebija dabūjams. Arī kristāls bija retums. Izņemot vadu, amatieri visu gatavoja paši, pat kausēja kristālu, konstruēja no bleķiem maiņkondesatoru, un gala rezultātā klausījās apraides stacijas vidējo un garo viļņu diapazonā. Uztveršanas kvalitāte bija stipri atkarīga no kristāla kvalitātes un „jūtīgā punkta” atrašanas tajā ar kontaktadatiņu. Klausīties varēja tikai viens cilvēks ar galvas telefoniem.
	Ar laiku rūpnīcas sāka ražot šāda tipa uztvērējus vairumā, bet to cena tomēr tajos laikos likās liela.
Īsviļņu amatierisms sākās ar radiolampu parādīšanos. Sākumā tās bija tikai tiešās kvēles triodes, to darbināšanai vajadzēja iegādāties atsevišķu kvēles un anodsprieguma bateriju. Vienkāršākais uztvērējs bija vienlampu reģeneratīvais audions. Tīkliņa spolei tuvinot spoli anoda ķēdē vajadzēja atrast saiti tuvu reģenerācijai, kas uztvērēju padarīja maksimāli jūtīgu. Lampas bija dārgas. Bruno Greiža (UQ2AN ex YL2CM) stāstīja, ka gadu krājis naudu lampai, kura maksāja Ls 20.-, bet, slēdzot klāt baterijas, sajaucis kvēles un anoda vadus vietām, kā rezultātā lampiņa nozibsnījusi un bijusi pagalam.. Bruno pārņēmis galējais izmisums.
	Laika gaitā tehnika uzlabojusies. VEFs sāka ražot apraides uztvērējus un līdz kara sākumam guva šajā jomā ievērojamus panākumus pat starptautiskā mērogā. Pirmie bija divlampu reģeneratīvie visu diapazonu uztvērēji. Vēlāk sākās superheterodīnu ēra.
	1936. gadā amatieriem tika atļauta raidīšana. Sākumā raidītāji bija stipri vienkārši – vienu vai divu lampu. Parādījās netiešās kvēlas lampas, palielinājās raidītāju jaudas. Diemžēl viss beidzās 1939.gadā, sākoties pasaules karam, kad visas amatieru iekārtas tika konfiscētas.
	Kara laikā daudziem apraides uztvērēji tika konfiscēti. Pretinieka radioraidījumu klausīšanās varēja beigties visai bēdīgi. Atdzima seno laiku kristāldetektoru ēra, tika būvēti vienlampu audioni, retos gadījumos kādam tika armijas uztvērējs. Tie, kuriem bija saglabājušies tiešās kvēles lampu uztvērēji, konstruēja baterijas no apgrieztiem kortelīšiem, ar vara un svina elektrodiem tajos un sērskābi..
	Pēc kara sākumā ārkārtīgi grūti bija iegādāties transformatoru un elektrolītiskos kondensatorus filtram. Arī mans pirmais uztvērējs bija audions uz 2K2M lampas ar baterijām. Kad VEFs sāka strādāt, varēja sākt „dabūt” detaļas no turienes. Pēc barošanas bloka iegādes pārgāju uz audionu  uz 6K7 lampas, kurai vēlāk pievienoju zemfrekvences pastiprinātāju uz 6P6.un pieslēdzu skaļruni. Tas likās baigais sasniegums. Arī amatieru diapazonu uz 7 MHz sāku  klausīties ar šo uztvērēju un apgūt arī morzi.
	Kad sākās „perestroika” un atmoda, tika daļēji atvērti specfondi un līdz ar to radiožurnāli. No tiem uzzināju bijušo radioamatieru vārdus. Diemžēl Bruno Greiža, kas būtu visvairāk varējis pastāstīt par tiem laikiem, bija jau aizsaulē. Izdevās atrast adreses un apciemot Alfrēdu Vilimasu (YL2AA) un Emīlu Ikšeli.(YL2AG) Cilvēku atmiņa ir īsa. Lai gan man bija LRB īsviļņu sekcijas biedru kopfotogrāfija, neviens no viņiem nevarēja atcerēties kā kuru sauc. .Jāsaka, ka. cilvēkiem toreiz vēl bija drusku bail kaut ko runāt par pagājušiem laikiem. Vilimass man tieši noprasīja, vai tik es neesmu no čekas, ja tik daudz zinu par LRB. Šo to tomēr man pastāstīja.
	Pirmskara laikā ēterā staciju esot bijis maz. Ļoti paveicās, ja gadījās kādu CQ dzirdēt, tāpēc bija azarts sēdēt un klausīties, klausīties…Kad es teicu, ka tagad var droši nākt uz radioklubu un sākt atkal darboties, abi atbildēja noliedzoši. Neesot vairs interesanti. Jādomā, ka klausījušies ēteri viņi bija, jo teica, ka tas nav nekāds amatierisms, ja uz diapazona ir kā Centrāltirgū, kur viens otram bļauj pāri, nekāda romantisma, tīrs tehnisks darbs.
	Radio amatierisma definīcijā ietilpst frāze, ka amatieri nodarbojas ar viļņu izplatīšanās novērojumiem, jaunu tehnisku risinājumu meklēšanu, īsi sakot ar radošu darbu. Pirmskara un padomju laikos amatieri paši būvēja savu aparatūru, meklēja detaļas, shēmas, apmainījās ar pieredzi. Pārējā pasaulē jau sen amatieri neko nebūvēja, bet pirka visu gatavu veikalā Tāpēc padomju amatieris tehniski bija daudz zinošāki par rietumniekiem. Mēs padomijā varējām lepoties tikai ar pašbūvētajiem transīveriem pēc plaši pazīstamo amatieru UW3DI, UA1FA u.c.izstrādātām shēmām. Nu jau arī šis etaps ir garām. Ir iespējas iegādāties rūpnīcu ražotās iekārtas un darboties ēterā ar pilnu krūti. Jaunie amatieri vispār nezina, kas „lācītim vēderā”, shēmu nepārzina nemaz, arī lodāmuru rokās nav turējuši. Būtībā tie vairs nav amatieri, bet tikai operatori.  
	Ja runājam par darbības stilu, tad arī tas ir mainījies. Vēl 70.gados DXi strādāja normālā sakaru režīmā, apmainoties ar vārdiem un QTH. QSL kartiņas no viņiem caur birojiem dabūt īpašas problēmas neradīja. Laikam ritot tikumi sāka bojāties. DXpedīcijas pārvērtās par komerciāliem pasākumiem. Lai saraustu maksimālu sakaru skaitu, sakari aprobežojās ar RST apmaiņu (faktiski ar formālu 599 visiem, neatkarīgi no dzirdamības) un QSL kartiņas nu ir jāpērk par naudu. Kaut arī amatierisms pašos pamatos definēts kā vaļasprieks bez komerciālām interesēm, pašreiz  šis princips tiek nemitīgi pārkāpts. Nonācis pat tik tālu, ka vienkāršākajos tuvajos sakaros sāk aprobežoties tikai ar RST apmaiņu. Tiek praktizēts QSX up 2 vai pat 5 KHz. Tādā veidā viena stacija aizņem ēterā praktiski ļoti platu joslu. Ja ēterā vienlaicīgi parādās šādi 2-3 DXi, tad diapazons tiek nobloķēts. Jājautā – ar kādām tiesībām ? Amatieru noteikumos taču teikts, ka jānoskaņojas precīzi uz korespondenta frekvenci, lai netraucētu citiem. Ir jau dzirdētas šai sakarā neapmierinātas balsis.  Varbūt šis jautājums kādreiz tiks apspriests IARU. Nesen es saņēmu QSL kartiņu no vācu amatiera, kurā bija deklarēts – tikai rokas atslēga un nekādu „RST sakaru” !
	Lai vienkāršotu, paātrinātu un palētinātu QSL kartiņu apmaiņu, tika nodibināts e-qsl kartiņu serviss. Es ar sajūsmu uzņēmu šo jauninājumu, jo cerēju ātri iegūt sakaru apstiprinājumus, īpaši no DXiem. Ak, svētā vientiesība ! Ne no viena DXa es caur e-pastu kartiņu neesmu saņēmis, kaut arī viņi tajā bija reģistrējušies. Var apbrīnot to cinismu – saņemt sakaru apstiprinājumus no visas pasaules,  bet ne uz vienu neatbildēt ! Parasti manas kartiņas palika vienkārši neatbildētas, bet dažos gadījumos tika „ laipni”  atbildēts pa e-pastu, ka par attiecīgu samaksu varu saņemt papīra kartiņu. Lieki teikt, ka es  no e-qsl pasta izstājos, pateikdams viņiem visu, ko es par to domāju. Tagad darbojas vēl viena e-qsl sistēma – LoTW – ARRL paspārnē. Tai ir dažas priekšrocības, bet liela piekrišana no YL puses pagaidām nav novērojama.
	Sākoties datoru laikmetam, tika radītas programmas staciju un sacīkšu žurnāliem. Tas bija ļoti progresīvs risinājums. Visās sacīkstēs atkārtoto sakaru problēmu risināja kā nu katrs mācēja- rakstīja lielus palagus, kuros katrai valstij bija sava rinda, vai kā citādi, un tas aizņēma daudz lieka laika, lai pirms sakara pārbaudītu, vai tāds jau nav bijis. Tie, kas strādāja uz CQ gan neko nebaudīja, paļaujoties uz to, ka korespondents būs apskatījis, ir atkārtots sakars vai nav. Gala rezultātā atkārtotie tomēr bija daudz, un daudzos sacīkšu nolikumos pret tiem bija vērsti diezgan drakoniski sodi, līdz pat diskvalifikācijai.
	Tiktāl ar datoriem viss būtu labi. Labi bija arī datu pārraides ieviešana dažādās modēs. Sākumā RTTY pārraidei izmantoja kumodes izmēra mehāniskos teletaipu aparātus, kuri radīja milzīgu troksni. Datori šajā jomā ieviesa pilnīgu revolūciju.
	Ņemsim tiesāšanu. Pats esmu piedalījies Vissavienības zonu sacīkšu tiesāšanā. Tajā bija iesaistīti desmitiem amatieru, lai varētu katru atskaiti pārbaudīt ar katru. Tas bija murgs mēnešu garumā. Lielās starptautiskās sacīkstēs tiesāja tikai kādus 20-30 favorītus, pārējiem atstāja pieteiktos rezultātus. Tagad  programmatūra to veic ātri, lai gan sagatavošanas darbi vēl tāpat ir lieli. 
	Diemžēl ir ieviestas arī tādas programmas, kuras profanē amatierisma garu. Piemēram klasteri. Lietojot klasteri ēters nemaz nav jāklausās, uzskaņojies uz izvēlētās stacijas frekvenci un „dragā”, dzirdi to, vai nē. Tagad pietiek DXam nodot vienreiz  CQ, kad tur jau ir virsū desmitiem staciju. DXs, savukārt, strādā reizēm stundu no vietas, neraidot savu saukni , jo, kādēļ lieki tērēt laiku – kas grib zināt, kas es esmu, lai aiziet uz klasteri. Tas pats notiek arī sacīkstēs. Viss tas tehniski ir ļoti jauki, bet amatierisma gars tādā veidā no šīs jomas pamazām tiek purināts laukā.
	Tagad par jaudām. Amatierisma sākumā tās bija mērāmas vatos. Nebija jau arī jaudīgu lampu. Parādoties jaudīgām lampām arī amatieri sāka „audzēt muskuļus”- sākumā desmiti vati, tad simti un nu jau tūkstoši. Lasīju, ka kādas A61 radiostacijas jauda ir 10 kW. Kas tas par amatierismu ?
	Nepateikšu jau neko jaunu uzskatīdams, ka amatieru sacīkstēs nepastāv vienlīdzības princips. Dalībnieku rocības atšķirība pat vienas jaudas klases robežās ir milzīga. Notiek arī krāpšanās. Ir dzirdētas QRP stacijas, kuras nāk iekšā ar S 59+. Tāpat neviens nevar pārbaudīt, cik operatoru faktiski stacijā strādā. Sametas kopā 2-3 amatieri, strādā uz maiņām, nodrošinot stacijas darbu pilnu sacīkšu laiku. Pie kam strādā uz tās jaudīgākās, tikai katrās sacīkstēs maina saukni, lai katram sanāk pa mačam.
	Ne par velti Olimpiskā komiteja atteica radio amatierismu iekļaut olimpiskajās spēlēs, jo te nevar pastāvēt vienlīdzības princips. Vienīgais variants ir klātienes sacīkstes, kurās visiem dalībniekiem tiktu izdalītas vienādas radiostacijas un antenas. Un arī tad staciju izvietojumam apvidū var būt izšķiroša loma, lozēšana to novērst nevar. Bez tam, lai tiktu līdz olimpiādei, katrā valstī vajadzētu veikt atlasi ar tādiem pašiem noteikumiem. Tas būtu šausmīgi dārgs prieks. Un kur tad bizness ? Skatītājus, kas pirktu biļetes uz šiem mačiem, dabūt nevarētu, jo ko gan viņi tur varētu redzēt? 
	Var ar humoru prognozēt, ka kādreiz nākotnē amatiera klātbūtne pie aparatūras nebūs nepieciešama. Iestādīs attiecīgo programmu, aizies gulēt, un no rīta papētīs, ko tad „šis” pa nakti būs sastrādājis.
	Es negribētu beigt savu pārskatu ar galīgi pesimistisku noti. Tehnikas progress ir nenovēršams, neapturams, un tur neko nevar līdzēt. Jābaidās tikai no tā, ka kādā brīdī amatierisms pats sevi iznīcinās.
	Tā nu es te vecais marazmatiķis burkšķu, bet tālāk pievienoju jaunāka amatiera komentāru.

Tā tas ir bijis un tā tas ar būs . .
Kad es sāku nodarbotie ar šo vaļasprieku, jeb kā tagad saka hobiju, bija RX unTX. Tad daži gudrīši izdomāja pie RX pierīkot "pristavku”, lai varētu uzreiz  Jau tad sākās protesta vilnis no to puses, kuriem šādas iespējas nebija. Pēc tam nāca protests pret elektroniskām CW atslēgām.Tālāk sekoja protests pret datoru izmantošanu mūsu vajadzībām.Tagad dienas kārtībā ir skimmeri un citas lietas.
Bet jāskatās, kuri tad ir tie protestētāji.Visos laikos tie ir bijuši cilvēki, kuri ir atpalikuši, gan savā attīstībā, gan tehniskajā domāšanā. Bet ne jau tie ir tehnikas progresa virzītāji. Ir teiciens :"Suņi rej, bet karavāna iet tālāk" Tas pats notiek arī ar tehnikas progresu. Var jau turēties pretī, bet cik ilgi? Šodien viņi jūtas lieli un vareni un cenšas diktēt citiem savu viedokli, bet rīt jau . . .
Tāpēc, manuprāt, cīņa ar tehnikas progresu ir cīņa ar vējdzirnavām.
Taču ir jāpaiet laikam, lai kaut kas mainītos.

To pārdomu brīdī saka YL2CZ

Tas tomēr neizslēdz tiesības arī manam redzējumam.
Nu tad 73 ! un mazāk QRM, vairāk DX !
 YL2CR